Ova zbirka priča vodi nas na putovanje kroz prošlost i sadašnjost te prema nadi u bolju budućnost generacije djece i mladih čiji su snovi u najboljem slučaju samo ometeni sukobom koji traje već nekoliko godina. Ganule su nas potresne priče iz ove zbirke snova. Međutim, te djevojke i mladići imaju nevjerojatne težnje. Žele biti astronauti, novinari, raditi u području prava djece i obnoviti svoju voljenu zemlju. Premda se moraju suočavati s nevoljama i gubicima, ne prestaju slijediti svoje snove i tražiti svijetlu točku na često tmurnom i oblačnom nebu. Potpora djeci i mladima prioritet je na sprečavanju pojave takozvane izgubljene generacije. Rezultati zajedničkih nastojanja onih koji im pomažu ohrabruju. Smatram da su ove priče još jedan dokaz nepokolebljivosti, snage i odlučnosti sljedeće generacije. Te su osobine simbol pozitivne promjene koju svi tražimo i nade koju gajimo za mirnu budućnost u svijetu. Sva djeca sanjaju. Dijelu djece koja su iskusila rat, glad i hladnoću snovi su sve što je preostalo. Prisiljena napustiti svoj grad, svoj dom i svoju obitelj, mnoga djeca sa sobom nose nadu u bolju budućnost. Noću zamišljaju kako će se jednog dana moći vratiti u svoju zemlju i ponovo biti sa svojom obitelji i prijateljima. Zahvaljujući svojim snovima imaju se snage boriti. Zahvaljujući svojoj viziji budućnosti i dalje vjeruju u život. Zahvaljujući nadi sve je moguće. Neke zemlje u kojima je danas rat opstale su stoljećima, kao i njihovo stanovništvo. Kao društva stvorile su vlastiti identitet koji je poznat diljem svijeta. Postoje zemlje zapanjujuće ljepote, u kojima su stanovnici tisućama godina razvijali i njegovali kulturu i tradiciju te ih pretvorili u dom bogatom i raznolikom društvu. Neke od tih zemalja obiluju arheološkim bogatstvima, a neki od njihovih gradova među najstarijim su gradovima na svijetu. Očuvanje remek-djela arhitekture njihovi građani već mnogo godina smatraju važnim dijelom svojeg nasljeđa. Za te muškarce i žene, sada raseljene, jednostavno sjećanje na raskoš njihove zemlje vodi ih natrag onamo, u njihov dom. Koje dijete ne sanja o domu? Priče koje djeca pričaju u ovom poglavlju ponekad su tek blijeda sjećanja na dom. Pa ipak, ona i dalje sanjaju o njemu, o domu koji bi značio da oblikovanje bolje budućnosti napokon može započeti. O utočištu u kojem bi se mogla skloniti od nasilja, hladnoće i boli s kojima se suočavaju iz dana u dan. Ta djeca izgubila su sve ono što svake noći prije odlaska na spavanje uzimamo zdravo za gotovo. Njihovi snovi i nada jedino su što im nikad ne bismo mogli oduzeti i čega se nikad neće odreći. Pogledajmo prvu priču. Ljudi kažu da je moja zemlja bila predivna zemlja, ali danas je sve uništeno i to me jako rastužuje. Znam da bi sve bilo drukčije kad bih se vratila. Sada živimo u drugoj zemlji. Pokušavamo biti sretni. Idem u školu kao i druga djeca. Mi, mlade djevojke iz iste zemlje, većinu se vremena držimo zajedno. Učitelj nas ponekad ispituje o našoj zemlji. Jednom me pitao što mi najviše nedostaje. Odgovorila sam jednostavno da mi nedostaje moja zemlja. Kada živite u zemlji koja nije vaša, nikad se zaista ne osjećate kao kod kuće. Reći ću vam što djeca žele. Ona žele prava. Prvo, pravo na to da idu u školu i govore svoj jezik. Zatim pravo na ostanak u svojoj zemlji. Ono što se događa u mojoj zemlji, ne bi se smjelo događati. Djeca imaju prava. Imaju pravo igrati se, učiti i biti sretna. Nikad ne bi smjela biti tužna. Više od svega želim tri stvari. Prvo, da moji roditelji i sestre budu sigurni i zdravi. Drugo, hodočastiti. I treće, ponovno vidjeti moju zemlju. Vratit ću se jednog dana, sigurno. Ne vode svi putovi do istog mjesta. Svako putovanje ima svoju priču. Putnik se mijenja već pri prvom koraku. Putovi kojima se kreće posljedica su odluka koje donosi. Međutim, djeca čije su priče u ovoj zbirci malo su tih odluka donijela svojevoljno. U središtu snova mladih neiscrpna je potreba za obrazovanjem. Toj generaciji, čija je svakodnevica prošarana nepravdama, obrazovanje i sjećanja na sretnija vremena dva su razloga zbog kojih još uvijek gaji nadu. To je savršeno prikazano u sljedećem tekstu. Iz vremena kad je pohađao školu dječak je uspio sačuvati samo jednu fotografiju, koja mu mnogo znači. Neki su iz ruševina svojih domova uspjeli spasiti nekoliko potrganih igračaka i oštećenih knjiga. Drugi su jednostavno izgubili sve. Djeca i mladi koji su nam u ovoj knjizi ispričali svoje priče više ne slave ni rođendane. Ipak, u središtu njihovih teških života i dalje tinja nada u bolje sutra. Iako im je preživljavanje prioritet, učenje im isto mnogo znači. Znaju da bi im ono moglo omogućiti da se jednog dana vrate u svoju zemlju i izgrade budućnost za sebe i svoje obitelji. Obrazovanje je ključ njihove budućnosti. Pogledajmo drugu priču. Na toj sam fotografiji snimljen u trenutku kad sam se upisivao u školu. Jako mi je važna. Krenuo sam u prvi razred i u prvom tjednu nastave bio prisiljen napustiti zemlju. Naravno, ostala su mi neka sjećanja. Neka su dobra, neka baš i ne. Recimo, sjećam se svoje škole, koja mi je bila tako lijepa, sjećam se prijatelja koje sam stekao i naših nogometnih utakmica na igralištu. Sjećam se i rata, bombardiranja i našeg putovanja ovamo. To su ružne uspomene koje bih radije zaboravio. Napustili smo našu zemlju usred noći. Bilo je toliko mračno da smo jedva vidjeli cestu ispred sebe. Prelazili smo doline, hodali kroz trnovito grmlje. Ljudi su za sobom ostavili sve što su imali kako ne bi bili opterećeni na putovanju. Ja sam morao ostaviti svoje školske knjige, olovke i bojice. Mama je rekla da ćemo se uskoro vratiti kući, ali ovdje smo već nekoliko godina. Čuvam tu fotografiju jer je ona dio mojeg djetinjstva. Smiješim se kad je gledam, podsjeća me na to koliko sam bio sretan kad sam bio malen. Bio sam samo dijete. Sada se najviše od svega želim vratiti u svoju zemlju i ponovo vidjeti svoju kuću i školu. Svim se srcem nadam da će moja zemlja jednog dana ponovo biti sigurna. Mi ne odustajemo od naših snova. Mogli bismo misliti da djeca iz zemalja pogođenih ratom više ne sanjaju. U svakodnevnom životu stalno su izložena patnjama i nejednakostima. Mogli bismo misliti da su njihovi snovi nestali zbog takvog života koji im je nametnut. U stvarnosti je upravo suprotno. Kada se djetetu oduzme većina njegova života, nada je sve što mu preostaje kako bi vjerovao u bolje sutra. Ta se djeca trude održavati svoje snove veoma živima, čak i ako se boje da se možda nikada neće ostvariti. Djeca koja su nam u ovoj zbirci ispričala svoje priče neizmjerno su hrabra i nikad se ne žele predati. Mnogo su puta mogla odustati od svojih snova. Potrebni su vam velika snaga i čvrst karakter da biste se nastavili nadati i kada se sve oko vas raspada. Toj je djeci ponekad potrebno vrlo malo da osjete da ne trebaju odustati od svojih snova. Riječ, komad odjeće, pjesma. Pogledajmo treću priču. Svoju zemlju napustila sam prije nekoliko godina. Kada smo stigli u ovu zemlju, moji roditelji imali su poteškoća s mojim upisom u školu. Jedina slobodna mjesta bila su u školama koje su za nas bile preskupe. Tijekom prve godine ostala sam kod kuće s mamom. Pomagala sam joj u kućanskim poslovima. Nijedna od nas nije bila sretna. Bojala se da ću previše zaostati za drugom djecom i da neću moći pratiti nastavu. Srećom, jednog se dana mjesto oslobodilo i konačno sam mogla krenuti u školu. Znam da imam sreću što se mogu školovati. Imam susjedu kojoj roditelji ne dopuštaju da izađe. Boje se da će joj se nešto dogoditi. To me rastužuje i mislim da nije pošteno prema njoj. Njezini otac i majka trebali bi znati da ne postoji sigurnije mjesto od škole. Ja bih se željela školovati kako bih mogla postati liječnica. Sve dok ovdje mogu nastaviti ići u školu, znam da se moj san jednog dana može ostvariti. Kad budem starija i imala djecu, neću im dopustiti da propuste nijedan dan škole. Reći ću im da je škola mjesto gdje se snovi ostvaruju. Najdragocjeniji snovi pripadaju onima koji sanjaju o boljoj budućnosti, za sebe i za sve ljude. Neka djeca gaje takve snove. Djeca koja se zahvaljujući svojem obrazovanju bore za svoja prava i ne gube nadu ni u dobru ni u zlu. Čitajući ove tekstove shvatit ćete koliko su djeca koja u ovoj zbirci dijele svoje priče snažna i hrabra. Kada je započeo ovaj sukob, velik dio svijeta poduzeo je mjere. Njihova je zadaća bila odgovoriti na potrebe djece. Godinu za godinom pomagali su očuvati odlučnost, dostojanstvo i snagu naroda stradalog u ratu. Pogledajmo četvrtu priču. Prije početka sukoba bila sam potpuno normalna tinejdžerka. Voljela sam izlaziti i družiti se, ali rat me pretvorio u drugu osobu. Izgubila sam kuću, izgubila sam prijatelje. Postala sam sramežljiva, više nisam imala samopouzdanja. Radila sam sve kako bih izbjegla kontakt s drugim ljudima. Majka me ohrabrila da se pridružim programu koji se nudio mladim ženama koje su doživjele tragediju rata. Svidjela mi se ideja, kao i sadržaj programa. Osjetila sam promjene već nakon prvog predavanja. Prvo sam tamo stekla nekoliko prijatelja. Zatim sam malo pomalo počela razgovarati sa susjedima. Brzo sam osjetila potrebu da saznam više o ljudima oko sebe i onima koje sam upoznala. Svi smo napredovali, korak po korak, vlastitim tempom. U početku smo bili previše sramežljivi da bismo sudjelovali, ali nakon nekoliko predavanja uspjeli smo se otvoriti jedni drugima. Taj mi je program u potpunosti promijenio život. Primjenjujem savjete koje sam naučila kamo god idem. Prije sam mislila da moj život više nema smisla, ali sudjelovanje na predavanjima pomoglo mi je da drugačije gledam na stvari. Postavila sam si nekoliko ciljeva, a jedan je da se brinem o drugima onako kako su se drugi brinuli o meni. Nadam se da će sve djevojke kojima pomažem postati snažne i sposobne suočiti se s društvom u kojem žive. Mnogi ljudi pravu vrijednost doma spoznaju tek kad su prisiljeni da ga napuste. Odlazak iz doma često je izbor i znamo da se u bilo kojem trenutku možemo vratiti. Odlazak djece koja pričaju svoje priče u ovoj zbirci bio je jednosmjeran. Obitelji su razdvojene, zajednice uništene, a društva, često stara stoljećima, preko noći su izbrisana s karte svijeta. Sva djeca sanjaju o tome da će se jednog dana vratiti kući. Što će ondje pronaći? S vremenom se gradovi mogu opet izgraditi, putovi popločati, a zajednice obnoviti. Za posljednju fazu njihova putovanja, onu koja će im osigurati mir, možda će im trebati najviše snage. Mladi se hrabro i odvažno pripremaju za to putovanje. Najveće nade i snovi te djece usmjereni su na isti cilj, a to je povratak u zemlju u kojoj je uspostavljen mir, gdje će se konačno poštovati njihova prava. Pogledajmo petu priču. Budući da sam u ovu zemlju došao sa sedam godina, više nemam mnogo uspomena na kuću, grad ili zemlju u kojoj sam prije živio. Mama i tata ponekad mi pričaju o mojoj zemlji. Kažu mi da je to očaravajuće mjesto s rijekama i farmama gdje god pogledaš. Kad ih slušam, mislim da je to prekrasno mjesto. Iako je se slabo sjećam, duboko u sebi osjetim kako mi nedostaje moja zemlja. Moj je najveći san da se vratimo u moju zemlju, obnovimo sve i živimo sretno, kao prije. Naposljetku, svi se nadamo da će se jednog dana ova djeca ponovo osjećati kao kod kuće. Svi koji su u ovoj zbirci podijelili svoje priče neprestano će slijediti svoje snove jer su upravo današnji mladi oni na kojima ostaje nada u bolju budućnost i svijet kojim vlada mir. Noću pogledajmo u nebo. Svaka zvijezda predstavlja san djeteta, san da konačno može živjeti sretno i sigurno. Prelistavanje stranica ove zbirke odvelo te na putovanje ispunjeno nadom, snovima, ali i strahom i neizvjesnošću. Mozaik crteža i riječi koji na kreativan način prikazuju stvarnost djece iz zemalja pogođenih ratom: nevini i prisiljeni napustiti svoje domove ne znajući kada će se i hoće li se ikada vratiti. Ipak, dok zajedno pokušavaju utrti put za budućnost njihovih zemalja, šalju nam poruke ispunjene mirom i nepokolebljivošću. Međutim, stvarnost je mnogo teža od one prikazane u ovoj živopisnoj zbirci. Zemlje u kojima je rat i dalje su najopasnija mjesta za odrastanje djeteta. Djeca iz tih zemalja proživjela su strahote koje nijedno ljudsko biće ne bi trebalo doživjeti. Ostala su bez svojih domova, obitelji, prijatelja i škola. Sa sobom će nositi nevidljive rane, i dok traje rat i kada od njega uspiju pobjeći. Ti će ih ožiljci pratiti kroz njihovo djetinjstvo i dalje. Pa ipak, njihov optimizam unatoč svemu ostaje nepoljuljan. Jedinstvena partnerstva omogućuju da se dopre do najugroženije djece, posebno one koja se kreću unutar tih zemalja. Takva partnerstva ključna su za djecu kako bi ona mogla nastaviti s učenjem.